הרדמה+-+מאיה+א+-+אביגיל+ה

בס"ד ‏יום שלישי ד' אדר א תשע"א   ||
 *  מגישות: אביגיל הולנדר ומאיה אדרי ט'2.

__ הגדרה: __ הרדמה (או אלחוש; בלועזית: אנסתזיה) היא פעולה מכוונת של ערפול [|חושים] או [|חוסר הכרה] הנגרמת בדרך-כלל על ידי מתן [|תרופות] נרקוטיות, אשר פועלות לדיכוי [|מערכת העצבים], זאת כדי לאפשר טיפול בחולה או בפצוע ללא גרימת [|כאב] , תוך שמירה על תפקוד תקין של מערכות ה [|גוף]. ביצוע ההרדמה יכול להתבצע בעזרת תרופות נרקוטיות, [|דיקור], [|היפנוזה] [|רפואית] או שילוב של כמה מן השיטות ההרדמה היא מתן תרופה או גז כדי לשתק חלק מהגוף או ליצור מצב של חוסר הכרה. קיימים שלושה סוגים של הרדמה: מקומית, אזורית וכללית. __ היסטוריה: __ הפעם הראשונה שבה הודגמה תכונתו של האֶתֶר כחומר המאפשר לחסום את תחושת הכאב ולהביא את האדם לאיבוד הכרה זמני, נעשתה בעיר [|בוסטון] ב [|ארצות הברית], על ידי [|רופא] שיניים בשם מורטון. היה זה ב-13 ב [|אוקטובר] [|1846] באולם הנקרא עד היום "אולם האתר" בבית החולים של [|מסוצ'וסטס]. הידיעה על החידוש התפשטה בעולם במהירות. לאחר שנתיים התגלה כוחו של ה [|כלורפורום] כחומר הרדמה, על ידי ג'יימס יאנג סימפסון שאף השתמש בחומר להרדמת המלכה ויקטוריה בשעת לידתה. האלחוש המקומי הראשון בוצע בשנת [|1884] באמצעות החומר הנרקוטי [|קוקאין], ומשנת [|1930] הוכנס לשימוש החומר [|פנטוטל] (תיופנטל סודיום). שלושת הגזים הראשונים שהוכנסו לשימוש הם האתר ,חנקן תת חמצני, וכלורופרום. הכלורופרום הוצא משימוש לאחר שגילו שהוא מזיק לכבד. במקומו משתמשים בתרכובות סינתטיות דומות לו.גם השימוש באתר מסוכן מאחר שהוא דליק מאוד וכבר גרם להתפוצצויות רבות בחדר הניתוחים. במהלך השנים פותחו חומרי הרדמה רבים ושונים כמו למשל:החומרים הגזיים המשמשים להרדמה כללית-כאשר נושמים את האדים הם נכנסים למחזור הדם ודרכו מגיעים למוח ופועלים שם ישירות על תאי המוח.הברביטורים-ניתנים ע"י זריקת תוך ורידית גם הם פועלים על תאי המוח,כשהם מגיעים דרך מחזור הדם.הזרקת החומר המרדים לתוך הרקמה של איבר או איזור מסוים בגוף, מפסיקה זמנית את פעולת ההובלה בעצבי התחושה שלו. ע"י כך אין גירוי הכאב באיבר או באיזור מגיעים למרכז העצבים ואין הם פועלים על התחושה המודעת. האלחוש המקומי הראשון היה קוקאין, שנכנס לשימוש לאחר שנת 1884. בשנת 1904, הוחלףבנובוקאין (פרוקאין הידרוכלורידי). ההרדמה התוך-ורידית שיוצרה לראשונהמחומרים כימיים אחרים, היתה ברביטל (סם שינה), ששווק במקור תחת השם וורונל, ונכנסלשימוש מבוקר בשנת 1902. היא הוחלפה בברביטורטים אחרים כגון אמיטל, נמבוטל (שםמסחרי לפנטוברביטל סודיום) ופנטוטל (שם מסחרי לתיופנטל סודיום) לאחר שנת 1930.

הרדמה מקומית
מתן תרופה המשככת או מבטלת כאבים באזור הניתוח או האבחון. הרדמה זו מתבצעת על ידי [|הזרקת] תכשירים לקרבת האזור המנותח, או הזלפת חומר מאלחש על גבי ריריות. פעולה זו מתבצעת בדרך-כלל על ידי ה [|מנתח] עצמו, ללא צורך ברופא מרדים. הרדמות מקומיות משמשות לעתים קרובות גם ב [|טיפולי שיניים]. צורה מיוחדת של הרדמה מקומית היא הרדמה שידרתית. מזריקים חומרי הרדמה מקומית לתוך שק הנוזל המוחי- שדרתי, שבו טובל חוט השדרה. מאחר שחוט השדרה משמש מסילה ראשית לקשרים העצביים של רוב חלקי הגוף אל המוח- נמנע בדרך זו מעבר "הודעות" כאב מחלקי הגוף תחתונים אל המוח.

הרדמה אזורית
מתן תרופה המשככת או מבטלת כאבים באזור הניתוח. הרדמה זו מתבצעת על ידי הזרקת חומרים נרקוטיים אל עצבים או סביבם וגורמת לאלחוש של אזור מסוים בגוף. להרדמה אזורית יכולות להיות תופעות לוואי וסיבוכים אפשרים: תחושת אי-נוחות, לחץ, אי-תחושה, הגבלה בתנועה ו [|שיתוקים] חולפים באזור ההזרקה, [|זיהום] מקומי, התפתחות [|מורסה], כאבי [|גב] , כאבי [|ראש] חדים או ממושכים ובמקרים נדירים - פגיעה קבועה בגפיים ובכיס ה [|שתן]. הרדמה כללית גרימת שינוי הפיך ומבוקר של מצב ההכרה, כך שהמטופל אינו מגיב לכאב ולגירויים חיצוניים. הרדמה זו מתבצעת על ידי הזרקת חומרים נרקוטיים ל [|מערכת הדם] או החדרתם של גזי הרדמה ל [|מערכת הנשימה] דרך צינור בקנה נשימה (טובוס) או מסכה. פעולה זו גורמת לירידה ברמת ההכרה, הרפיית ה [|שרירים] והורדת תחושת הכאב. להרדמה הכללית יכולות להיות תופעות לוואי וסיבוכים: כאבי [|גרון], אי-נוחות בבליעה בעיקר כתוצאה מהאינטובציה, בחילות ו [|הקאות] , נזק ל [|שיניים] ול [|קנה הנשימה] כתוצאה מהחדרת המיכשור הנחוץ להרדמה (אינטובציה), תגובה [|אלרגית] חריפה, [|תסמונת החום הממאיר] , הפרעות בתפקודי מערכות חיוניים ובמקרים נדירים אף [|מוות]. במהלך ההרדמה הכללית מופסקות פעולות הנשימה ועל הרופא המרדים לנטר ולהנשים את החולה בעזרת טובוס ומפוח הנשמה או מכונת הנשמה לאורך כל הניתוח.

//מטרות ההרדמה//
לתהליך ההרדמה שלוש מטרות עיקריות:  1. מניעת כאב בזמן הניתוח ולאחריו (שיכוך כאבים, אנלגזיה).  2. מניעת תזוזה של המנותח בזמן הניתוח.  3. הרפיית שרירי המנותח, על מנת לאפשר למנתח לחתוך שרירים. לא כל המטרות יכולות להיות מושגות על ידי כל שיטות ההרדמה בכל החולים. למשל, כדי למנוע תזוזה של מבוגר בניתוח קטן בעור, מספיק לבצע הרדמה אזורית. אולם, כדי למנוע תזוזה של תינוק בניתוח זהה, יש לבצע לרוב הרדמה כללית או לפחות על ידי [|טשטוש]. __ ההשפעה על מערכת העצבים: __ .    מערכת העצבים היא מערכת התקשורת של הגוף. תפקידה לקלוט מידע, לעבד אותו ולהגיבבהתאם. מערכת העצבים מורכבת ממערכת העצבים המרכזית, ההיקפית והעצמאית (אוטונומית) מורפין- פעולותיו הטיפוליות המרכזיות של מורפין הן שיכוך כאבים וטשטוש (הורדת חרדה והשריית שינה). מנגנון שיכוך הכאב המדויק אינו ידוע, אך זוהו [|רצפטורים] וחומרים [|אנדוגנים] דמויי מורפין ב [|מוח] וב [|עמוד השדרה] שלוקחים חלק בשיכוך כאבים. מורפין גורם לדיכוי נשימתי על ידי פעולה ישירה במרכזי הנשימה ב [|גזע המוח]. מנגנון הדיכוי הנשימתי כולל ירידה בתגובתיות של מרכזי גזע המוח על מנת להגביר את לחץ ה [|פחמן הדו-חמצני] וכן לגירוי חשמלי. המורפיום נקרא בשמו על שם אל יווני. מורפין גם מדכא את [|רפלקס] ה [|שיעול] על ידי השפעה ישירה על מרכז השיעול ב [|מדולה]. ההשפעות נוגדות השיעול עשויות להתקיים במנות נמוכות מאלו הנדרשות לשיכוך כאבים. מורפין גורם להצרת אישונים ( [|מיוזיס] ), אפילו בחשיכה מוחלטת. אישוני "סיכה" הם סימן למנת יתר של חומרים נרקוטיים, אך זו אינה הסיבה האפשרית היחידה למצב [|www.asimon.co.il/ArticlePage.aspx?AID=8705&AcatID] ...   בס"ד ‏יום שלישי ד' אדר א תשע"א   ||
 *  מגישות: אביגיל הולנדר ומאיה אדרי ט'2.

__ הגדרה: __ הרדמה (או אלחוש; בלועזית: אנסתזיה) היא פעולה מכוונת של ערפול [|חושים] או [|חוסר הכרה] הנגרמת בדרך-כלל על ידי מתן [|תרופות] נרקוטיות, אשר פועלות לדיכוי [|מערכת העצבים], זאת כדי לאפשר טיפול בחולה או בפצוע ללא גרימת [|כאב] , תוך שמירה על תפקוד תקין של מערכות ה [|גוף]. ביצוע ההרדמה יכול להתבצע בעזרת תרופות נרקוטיות, [|דיקור], [|היפנוזה] [|רפואית] או שילוב של כמה מן השיטות ההרדמה היא מתן תרופה או גז כדי לשתק חלק מהגוף או ליצור מצב של חוסר הכרה. קיימים שלושה סוגים של הרדמה: מקומית, אזורית וכללית. __ היסטוריה: __ הפעם הראשונה שבה הודגמה תכונתו של האֶתֶר כחומר המאפשר לחסום את תחושת הכאב ולהביא את האדם לאיבוד הכרה זמני, נעשתה בעיר [|בוסטון] ב [|ארצות הברית], על ידי [|רופא] שיניים בשם מורטון. היה זה ב-13 ב [|אוקטובר] [|1846] באולם הנקרא עד היום "אולם האתר" בבית החולים של [|מסוצ'וסטס]. הידיעה על החידוש התפשטה בעולם במהירות. לאחר שנתיים התגלה כוחו של ה [|כלורפורום] כחומר הרדמה, על ידי ג'יימס יאנג סימפסון שאף השתמש בחומר להרדמת המלכה ויקטוריה בשעת לידתה. האלחוש המקומי הראשון בוצע בשנת [|1884] באמצעות החומר הנרקוטי [|קוקאין], ומשנת [|1930] הוכנס לשימוש החומר [|פנטוטל] (תיופנטל סודיום). שלושת הגזים הראשונים שהוכנסו לשימוש הם האתר ,חנקן תת חמצני, וכלורופרום. הכלורופרום הוצא משימוש לאחר שגילו שהוא מזיק לכבד. במקומו משתמשים בתרכובות סינתטיות דומות לו.גם השימוש באתר מסוכן מאחר שהוא דליק מאוד וכבר גרם להתפוצצויות רבות בחדר הניתוחים. במהלך השנים פותחו חומרי הרדמה רבים ושונים כמו למשל:החומרים הגזיים המשמשים להרדמה כללית-כאשר נושמים את האדים הם נכנסים למחזור הדם ודרכו מגיעים למוח ופועלים שם ישירות על תאי המוח.הברביטורים-ניתנים ע"י זריקת תוך ורידית גם הם פועלים על תאי המוח,כשהם מגיעים דרך מחזור הדם.הזרקת החומר המרדים לתוך הרקמה של איבר או איזור מסוים בגוף, מפסיקה זמנית את פעולת ההובלה בעצבי התחושה שלו. ע"י כך אין גירוי הכאב באיבר או באיזור מגיעים למרכז העצבים ואין הם פועלים על התחושה המודעת. האלחוש המקומי הראשון היה קוקאין, שנכנס לשימוש לאחר שנת 1884. בשנת 1904, הוחלףבנובוקאין (פרוקאין הידרוכלורידי). ההרדמה התוך-ורידית שיוצרה לראשונהמחומרים כימיים אחרים, היתה ברביטל (סם שינה), ששווק במקור תחת השם וורונל, ונכנסלשימוש מבוקר בשנת 1902. היא הוחלפה בברביטורטים אחרים כגון אמיטל, נמבוטל (שםמסחרי לפנטוברביטל סודיום) ופנטוטל (שם מסחרי לתיופנטל סודיום) לאחר שנת 1930.

הרדמה מקומית
מתן תרופה המשככת או מבטלת כאבים באזור הניתוח או האבחון. הרדמה זו מתבצעת על ידי [|הזרקת] תכשירים לקרבת האזור המנותח, או הזלפת חומר מאלחש על גבי ריריות. פעולה זו מתבצעת בדרך-כלל על ידי ה [|מנתח] עצמו, ללא צורך ברופא מרדים. הרדמות מקומיות משמשות לעתים קרובות גם ב [|טיפולי שיניים]. צורה מיוחדת של הרדמה מקומית היא הרדמה שידרתית. מזריקים חומרי הרדמה מקומית לתוך שק הנוזל המוחי- שדרתי, שבו טובל חוט השדרה. מאחר שחוט השדרה משמש מסילה ראשית לקשרים העצביים של רוב חלקי הגוף אל המוח- נמנע בדרך זו מעבר "הודעות" כאב מחלקי הגוף תחתונים אל המוח.

הרדמה אזורית
מתן תרופה המשככת או מבטלת כאבים באזור הניתוח. הרדמה זו מתבצעת על ידי הזרקת חומרים נרקוטיים אל עצבים או סביבם וגורמת לאלחוש של אזור מסוים בגוף. להרדמה אזורית יכולות להיות תופעות לוואי וסיבוכים אפשרים: תחושת אי-נוחות, לחץ, אי-תחושה, הגבלה בתנועה ו [|שיתוקים] חולפים באזור ההזרקה, [|זיהום] מקומי, התפתחות [|מורסה], כאבי [|גב] , כאבי [|ראש] חדים או ממושכים ובמקרים נדירים - פגיעה קבועה בגפיים ובכיס ה [|שתן]. הרדמה כללית גרימת שינוי הפיך ומבוקר של מצב ההכרה, כך שהמטופל אינו מגיב לכאב ולגירויים חיצוניים. הרדמה זו מתבצעת על ידי הזרקת חומרים נרקוטיים ל [|מערכת הדם] או החדרתם של גזי הרדמה ל [|מערכת הנשימה] דרך צינור בקנה נשימה (טובוס) או מסכה. פעולה זו גורמת לירידה ברמת ההכרה, הרפיית ה [|שרירים] והורדת תחושת הכאב. להרדמה הכללית יכולות להיות תופעות לוואי וסיבוכים: כאבי [|גרון], אי-נוחות בבליעה בעיקר כתוצאה מהאינטובציה, בחילות ו [|הקאות] , נזק ל [|שיניים] ול [|קנה הנשימה] כתוצאה מהחדרת המיכשור הנחוץ להרדמה (אינטובציה), תגובה [|אלרגית] חריפה, [|תסמונת החום הממאיר] , הפרעות בתפקודי מערכות חיוניים ובמקרים נדירים אף [|מוות]. במהלך ההרדמה הכללית מופסקות פעולות הנשימה ועל הרופא המרדים לנטר ולהנשים את החולה בעזרת טובוס ומפוח הנשמה או מכונת הנשמה לאורך כל הניתוח.

// מטרות ההרדמה //
לתהליך ההרדמה שלוש מטרות עיקריות:  1. מניעת כאב בזמן הניתוח ולאחריו (שיכוך כאבים, אנלגזיה).  2. מניעת תזוזה של המנותח בזמן הניתוח.  3. הרפיית שרירי המנותח, על מנת לאפשר למנתח לחתוך שרירים. לא כל המטרות יכולות להיות מושגות על ידי כל שיטות ההרדמה בכל החולים. למשל, כדי למנוע תזוזה של מבוגר בניתוח קטן בעור, מספיק לבצע הרדמה אזורית. אולם, כדי למנוע תזוזה של תינוק בניתוח זהה, יש לבצע לרוב הרדמה כללית או לפחות על ידי [|טשטוש]. __ ההשפעה על מערכת העצבים: __ .    מערכת העצבים היא מערכת התקשורת של הגוף. תפקידה לקלוט מידע, לעבד אותו ולהגיבבהתאם. מערכת העצבים מורכבת ממערכת העצבים המרכזית, ההיקפית והעצמאית (אוטונומית) מורפין- פעולותיו הטיפוליות המרכזיות של מורפין הן שיכוך כאבים וטשטוש (הורדת חרדה והשריית שינה). מנגנון שיכוך הכאב המדויק אינו ידוע, אך זוהו [|רצפטורים] וחומרים [|אנדוגנים] דמויי מורפין ב[|מוח] וב[|עמוד השדרה] שלוקחים חלק בשיכוך כאבים. מורפין גורם לדיכוי נשימתי על ידי פעולה ישירה במרכזי הנשימה ב[|גזע המוח]. מנגנון הדיכוי הנשימתי כולל ירידה בתגובתיות של מרכזי גזע המוח על מנת להגביר את לחץ ה[|פחמן הדו-חמצני] וכן לגירוי חשמלי. המורפיום נקרא בשמו על שם אל יווני. מורפין גם מדכא את [|רפלקס] ה[|שיעול] על ידי השפעה ישירה על מרכז השיעול ב[|מדולה]. ההשפעות נוגדות השיעול עשויות להתקיים במנות נמוכות מאלו הנדרשות לשיכוך כאבים. מורפין גורם להצרת אישונים ([|מיוזיס]), אפילו בחשיכה מוחלטת. אישוני "סיכה" הם סימן למנת יתר של חומרים נרקוטיים, אך זו אינה הסיבה האפשרית היחידה למצב [|www.asimon.co.il/ArticlePage.aspx?AID=8705&AcatID] ...